Vi klatret først og fremst fordi det var moro.
Det var alt. Vi var ganske anarkistiske og uansvarlige.
Vi blåste i alt annet.
Vi ville bare klatre. Og det var gøy, kjempegøy.
Av og til gikk det galt. Og da var det ikke gøy.
I 1985 reiste Joe Simpson og Simon Yates -
- til Peru.
Målet deres var å forsere en vegg ingen andre hadde klatret -
- til en beryktet topp på 6400 m, "Siula Grande".
Deres historie er blitt fjellklatrerlegende.
Da vi dro til Peru, var jeg 25 og Simon 21.
Vi hadde klatret mye i Alpene.
Å klatre opp fjell eller ruter som ikke var klatret før -
- var noe jeg hadde strebet mot.
En venn hadde klatret mye i Sør-Amerika.
Han så fjellet på 70-tallet.
Han sa det ville bli en utfordring.
Det var det siste i fjellkjeden som ikke var blitt klatret.
Det var helt ukjent.
Det er fascinerende.
Det var isolert. To dagsmarsjer fra en vei.
Fjellene var svære sammenliknet med Alpene.
Vi kom etter hvert til et punkt ved Siula Grande -
- der vi måtte sette igjen pakkeslene.
Det var vel 6-8 km fra foten av fjellene.
Vi visste at Siula Grande var på baksiden, men vi så det ikke.
Vi traff Richard Hawking i Lima. Han reiste alene.
Vi spurte om han ville være med.
Jeg tror han sa han visste lite om fjellklatring.
Jeg ante ikke hvor i Peru jeg var.
Eller hva jeg ble med på.
Vi ville ha med oss Richard -
- fordi han kunne passe på utstyret.
Jeg ble godt kjent med Simon.
Jeg vet ikke om det var pga personligheten -
- eller om han var mer overbærende.
Jeg var jo ingen klatrer.
Det var vanskelig å bli kjent med Joe.
Jeg hadde høyere ambisjoner enn Simon.
Siula Grande betydde mye.
Vi visste om flere mislykte ekspedisjoner.
Hadde ingen prøvd, hadde det vært noe annet.
Men folk hadde mislyktes, så vi visste det var tøft.
Jeg mente at vi ville klare det. Vi var bedre enn dem.
Siden 70-tallet hadde folk prøvd å klatre høye fjell -
- på alpin-manér.
Det innebærer -
- at en pakker en ryggsekk med klær, mat og utstyr.
En starter fra leiren og prøver å klatre fjellet i ett rykk.
En fester ikke tau i forkant.
En har ikke flere leirer som en kan bunkre opp fra.
Det er purist-stilen, og slik klatret Joe og jeg i Siula Grande.
Det krever mye, for en kan ikke trekke seg.
Går noe galt, kan det være svært alvorlig.
Det fins ingen som kan komme til unnsetning.
Det fins ingen feilmargin.
Blir en skadd, vil en antakelig dø.
Det var en ny vinkel, og den var bratt.
Jeg tenkte...
Herregud, så høyt det er.
Det så tøffere ut enn jeg hadde trodd.
Men jeg var spent.
DAG ÉN
Det er herlig å begynne. Det er dette vi lever for.
Jeg elsker å klatre. Når det går bra, føles det strålende.
En kombinasjon av ballett og gymnastikk.
En blanding av kraft og eleganse.
For meg er fjell det vakreste i verden.
Når jeg kommer dit, får jeg en utrolig frihetsfølelse.
Når jeg kommer vekk fra alt ståket som omgir oss ellers.
Vi ble litt overrasket over hvor fort det gikk.
Vi kom til et punkt -
- der det var is og stein om hverandre.
Vi begynte den innfløkte forseringen.
En er bundet til partneren, -
- så en må ha stor tillit til en annens evner og kunnskap.
Men på et stadium tenker en:
For Guds skyld, Simon, ikke fall.
Tauet kan redde deg, men også drepe deg.
Faller kameraten din, følger du med, og da er du død.
Skal man holde på med slik klatring, må en stole fullt og fast -
- på partneren.
Vi var veldig fornøyd etter første dag.
Vi hadde klatret langt.
Vi var sikre på at vi ville klare det.
DAG TO
I den høyden tørker en fort ut.
En må drikke 4-5 liter daglig.
Og det kan en bare få til ved å smelte snø.
Alt tar lang tid.
Å smelte snø tar lang tid.
Et par kopper tar nesten en time.
Derfor smeltet vi kanskje litt for lite.
Vi hadde ikke så mye gass.
Vi opplever ikke fare i hverdagen.
Når en tilfører livet faremomenter, blir det mindre monotont.
Da føler en seg mer levende.
Jeg har aldri vært så høyt. Det er veldig slitsomt å klatre i is.
Det er teknisk vanskelig og ustabilt.
Samtidig hamrer hjertet pga. høyden.
Nå var det blitt veldig kaldt.
Vi var på 20 000-20 500 fots høyde. Det blåste og snødde.
Det kom stadige skred med puddersnø.
Snøen festet seg til klærne og frøs til -
- som en rustning.
Den siste delen av fjellsiden var et mareritt å klatre.
Det var vanskelig å få feste i puddersnøen.
Det var veldig slitsomt.
Vi klatret med hele kroppen.
Det tok 5-6 timer å klatre 60 meter.
Det ble mørkt til slutt.
Jeg ble kald fordi jeg satt stille -
- mens Simon forsøkte å klatre.
Kroppstemperaturen sank.
Hvis vi fortsatte, ville det gå galt.
Vi gravde ei snøhule.
DAG TRE
Om morgenen så vi -
- hva vi hadde forsøkt å forsere.
Det var et riflete mareritt av fin puddersnø -
- formet av snø som raste.
Det lå snøskavler over det hele.
Vi hadde hørt om puddersnøen som oppstår i Andes-fjellene, -
- men vi hadde ikke sett den før.
Jeg vet ikke hvordan puddersnø blir liggende i bratte skråninger.
I Alpene ville den sklidd ned.
Det er den mest risikable, -
- nervepirrende og farligste klatringen jeg har vært med på.
Vi var redde for -
- at vi skulle nå et punkt der vi ikke kom lenger.
Vi kunne ikke klatre ned samme vei.
Vi klatret inn i ei felle.
Vi så et 1370 m høyt stup som ventet oss.
Det var en lettelse da vi kl 14 -
- kom til nordryggen og bort fra vestsiden.
Vi lovet hverandre at vi ikke skulle nærme oss slik puddersnø igjen.
Vi var slitne da vi kom til ryggen.
Jeg var utslitt. Jeg var klar til å gi blaffen i toppen.
Jeg gadd virkelig ikke å gå opp.
Og så tenkte vi oss om.
Vi hadde kommet så langt, vi måtte til topps.
Det er virkelig langt ned.
Se der borte.
Jeg liker ikke topper, for 80 % av ulykkene skjer når en klatrer ned.
Vi hadde bestemt oss for å klatre ned nordryggen av fjellet -
- til et skar mellom Siula Grande og Yerupaja.
Så kunne vi fire oss ned fra en mindre fjellside.
Nå skyet det til østfra.
Vi trodde det ville gå greit å klatre ned ryggen.
Vi håpet at vi kunne gå.
Men det viste seg å være vanskelig.
Det var grusomt. Rett ned på vest- siden med skavler hengende over.
På østsiden var det rifler med puddersnø et godt stykke nedover.
Det var et sjokk.
Det var farlig, og vi mistet kontrollen et øyeblikk.
I løpet av en time var vi helt forvillet.
Vi så ingenting. Alt var hvitt.
Skylaget brøt opp litt, og jeg så ryggen.
Jeg begynte å klatre oppover.
Jeg ante ikke at det var en enorm skavl.
Et overheng med snø og is. Og jeg gikk oppå det.
Jeg ble hengende og se -
- på all snøen og isen som falt ned vestsiden av Siula Grande.
Jeg kom meg opp igjen og ropte til Joe at jeg hadde funnet ryggen.
Vi hadde håpet å komme ned den dagen.
Men da det ble mørkt, var vi fremdeles høyt oppe. På ca 6000 m.
Da vi smeltet snø den kvelden, gikk vi tom for gass.
DAG FIRE
Dagen etter så vi at vi hadde det verste bak oss.
Jeg var sikker på at vi ville komme ned samme dag.
Jeg trodde vi hadde kontroll.
Jeg gikk foran Simon.
Plutselig var det en vegg som delte ryggen i to.
Jeg måtte ned på alle fire, slå begge øksene i isen -
- og senke meg ned fra isklippen.
Når en slår øksa inn, lytter en og ser hva som skjer.
Jeg hang etter øksene. Jeg tok fram hammeren.
Jeg ville banke den inn i veggen. Ispiggen gikk inn.
Den lagde en underlig lyd.
Jeg ville ta den ut.
Jeg hadde tenkt å lage solide øksehogg.
Helt ned.
Jeg skulle til å hogge mot isen igjen.
Faen!
Smerten i hoften og kneet var enorm.
Sammenstøtet kjørte leggen gjennom kneleddet.
Beinet gikk inn i lårbeinet, -
- det delte kneskåla og fortsatte oppover.
Først taklet jeg ikke situasjonen.
Så ble smertene mindre. Jeg så mot vest.
Vi var på høyde med toppen av Rasac.
Jeg hadde et slags mål.
Jeg tenkte faen, jeg kan ikke ha brukket beinet. Da er jeg død.
Så slakket tauet.
Det betydde at Simon nærmet seg.
Jeg kjente ikke knekt bein, og jeg blødde ikke.
Smerten var litt mindre. Jeg tenkte at jeg var litt blaut.
At jeg bare hadde revet over et leddbånd.
Jeg prøvde å stå på det.
Jeg kjente beinsplintene gnisse mot hverandre.
Jeg skjønte at det var brukket.
Jeg vil alltid huske blikket hans.
Sjokk, desperasjon og redsel. Så mye i ett blikk.
Han spurte: "Er du ok?"
Jeg vurderte å si ja da, men det var jo bare dumt.
Jeg sa: "Nei, jeg har brukket beinet."
Det var spikeren i kista.
Klarte en av oss seg, ville det være det helt utrolig.
Jeg tenkte:
"Sklir han nå, kan jeg fortsette."
Da kunne jeg klare meg.
Jeg ville ikke trenge å takle ham og situasjonen vi var i.
Han ga meg smertestillende.
Han snakket ikke om noe.
Han forsto hva det innebar.
Han visste, og jeg visste, at han måtte gå fra meg.
Han kunne sagt at han ville hente hjelp.
Jeg visste at ingen kunne hjelpe oss.
Det ville vært enkelt for ham å si det.
Jeg trodde ikke at vi hadde noe valg.
Jeg vet ikke hvorfor jeg trodde noe hadde skjedd.
Jeg begynte å lure på om en eller begge var døde.
Om bare én kom tilbake, hvem ønsket jeg at det ville være?
Det er kaldt å si noe slikt, men jeg ønsket det var Simon.
Han gikk ikke.
Jeg roet meg ned og klarte å samle tankene.
Hvordan skulle jeg klare å få ham ned fra fjellet?
Vi hadde diskutert hva vi måtte gjøre.
Vi hadde to tau på 45 meter.
Bandt vi dem sammen, hadde vi 90 meter tau.
I teorien kunne Simon fire meg 90 meter ned.
Jeg kunne ikke sikre tauet, så jeg gravde et hull i snøen -
- og satt der.
Jeg la meg mellom beina hans.
Ok, vi prøver.
Simon begynte å fire meg ned.
Jeg firet ham ned 45 meter.
Da kom knuten. Den gikk ikke gjennom festet.
Han stanset meg. Jeg sto på det friske beinet -
- så jeg ikke hang i tauet.
Da kunne han ta ut tauet, -
- og tre det gjennom igjen -
- med knuten på andre siden.
Han festet tauet på seg selv og firet meg 45 meter til.
Han sikret seg, og så klatret jeg ned til ham.
Så gjentok vi prosessen.
Simon prøvde å fire meg fort.
Foten slo ned i snøen, og kneet ble bøyd.
Det var ekstremt smertefullt.
Jeg var sint på ham fordi det gjorde vondt.
Samtidig visste jeg at han ikke kunne gjøre det langsommere.
Han hadde ikke noe valg.
Han var sammenbitt.
Jeg lurte på om han var forbannet.
Jeg kunne ikke bry meg om smerteskrikene.
Vi måtte ned.
Vi gravde hull som han kunne sitte i.
De varte lenge nok til å fire meg ned.
Men bare så vidt.
Han firte meg ned med et så tykt tau.
Hendene var frosne.
Det var fantastisk.
Jeg har aldri hørt om liknende redningsaksjoner.
Det var full snøstorm.
Det var vel minus 30 effektive kuldegrader.
Jeg hadde mistet nesten en liter blod.
Jeg var i sjokk, og jeg var uttørket.
Vi skulle gravd oss ned.
Vi skulle lagt oss i soveposene og drukket noe varmt.
Men vi hadde sluppet opp for gass.
Vi kunne ikke grave oss ned -
- og bli fanget i uværet.
Det begynte å gå bedre. Vi var så godt som nede.
Jeg trodde det kanskje bare var isbreen igjen.
Plutselig ble var det is under albuene mine, og mye brattere.
Jeg ble redd.
Jeg skrek til Simon at han skulle stanse, men han hørte meg ikke.
Jeg merket at tyngden økte.
Men jeg tenkte at det kanskje var litt brattere.
Jeg så ned og så at det var en dyp kløft under meg.
Jeg ble livredd da jeg skjønte hva som hadde skjedd.
Jeg så at det var en svær sprekk under klippen, ca 25 m under meg.
Jeg prøvde å nå veggen med øksa.
Da jeg prøvde å gjøre det, ble jeg firet lenger ned.
Jeg tenkte: "Stopp!"
Jeg visste at tauet var for kort til å nå bunnen.
Var tauet stramt, kunne han ikke kople det fra.
Jeg skrek at han skulle slutte.
Jeg fortsatte å fire til jeg nådde knuten.
Jeg rykket i tauet, signalet om at han skulle minske vekten på tauet.
Ingenting skjedde.
Og slik fortsatte det.
Det eneste jeg kunne gjøre, var å klatre opp tauet.
Jeg hadde to prusik-løkker. Det er tynne taubiter.
Lager en en knute, kan en skyve dem opp tauet, -
- dra til, og knuten sitter.
Med en karabin festet til, kan en stå.
Så kan en fortsette med en løkke til -
- og klatre videre opp.
Jeg prøvde å holde meg oppreist for å ha tauet i ro.
Jeg prøvde få til den fordømte knuten.
Jeg hadde ingen følelse i fingrene.
Jeg prøvde å hjelpe til med tennene og få det rundt.
Hendene og føttene var kalde. Jeg frøs skikkelig.
Jeg kunne ikke gjøre noe for å bli varm.
Det ble verre av at jeg ikke ante hva Joe gjorde.
Hva som foregikk i hans ende.
Jeg ante ikke hvorfor det tok ham så lang tid -
- å få vekten av tauet. Det var ingen fornuftig forklaring på det.
Jeg fikk én på og festet det til brystet så jeg kunne stå oppreist.
Jeg prøvde å feste den andre, men jeg hadde problemer med hendene.
Jeg mistet den og så at den falt.
Da visste jeg at jeg satt i klisteret.
Jeg kunne ikke klatre opp tauet.
En kan ikke klatre etter hendene, særlig når hendene er stivfrosne.
Jeg kunne ikke gjøre noe. Jeg følte meg så hjelpeløs.
Og fryktelig sint.
Jeg kunne ikke gjøre noe. Jeg fikk ikke vekten av tauet.
Jeg var bare der. Dette fortsatte i halvannen time.
Jeg ble mer og mer desperat.
Jeg slet for å holde meg oppe.
Snøhullet jeg satt i, forsvant gradvis.
Min situasjon ble mer og mer desperat.
Psykisk sett var jeg slått.
Jeg var maktesløs.
Jeg hang der og ventet på å dø.
Og jeg kunne dødd ganske snart.
Temperaturen var svært lav.
Jeg flyttet meg ned fjellet bit for bit.
Den myke sukkeraktige snøen vek under meg.
Jeg trodde han ville rase utfor. Jeg kunne ikke hindre det.
Han ville falt ca 90 meter.
Han var 45 meter fra meg, han ville falt dobbelt så langt og dø.
Han ante ikke hvor høyt jeg var over bakken.
Men han visste at han ville komme til å dø.
Jeg husket at jeg hadde en kniv øverst i ryggsekken.
Jeg tok avgjørelsen raskt.
Det var det eneste jeg kunne gjøre.
Det var grenser for hvor lenge jeg kunne holde igjen.
Før eller senere ville jeg bli dratt ned.
Jeg tok av meg sekken, -
- åpnet lommen og fikk ut lommekniven.
Det var en grusom natt.
Jeg lurte på hva som hadde skjedd med Joe.
Det tok lang tid før jeg var varm.
Jeg ble egentlig ikke varm.
Jeg husker best at jeg var utrolig tørst.
Jeg kunne nesten lukte vannet i snøen rundt meg.
Det var sterkt.
Det var ganske underlig.
Jeg ante ikke hva som hadde skjedd.
Det var ikke flatt der jeg landet, så jeg skled.
I mørket.
Jeg må ha falt omtrent 45 meter til sammen.
Det var utrolig at jeg levde.
Lyset fra lykten svant.
Mørket åt det opp.
Jeg følte meg veldig sårbar.
Hadde jeg landet en halvmeter til høyre, hadde jeg falt nedi et hull.
Jeg festet en isskrue ganske fort.
Så så jeg meg rundt og tenkte:
"Det blir nesten umulig å komme seg vekk herfra."
Tauet hang igjen 25 meter lenger oppe.
Jeg trodde Simon var i andre enden.
Jeg var sikker på at han var død.
Jeg tenkte at hvis jeg trekker i tauet, vil det stramme seg rundt ham.
Jeg trodde han hadde falt ned på nedsiden av sprekken -
- og lå der som en motvekt.
Tauet hang imellom oss.
Jeg trodde at om jeg trakk i tauet, ville det stramme seg rundt ham.
Men tauet kom uten motstand.
Jeg skjønte at det var skåret over.
Jeg trodde at jeg ville dø.
Samtidig var jeg glad fordi jeg forsto at Simon levde.
Simon!
Utsiktene var mørke.
En dør ikke av et brukket bein.
Jeg slo av hodelykten for å spare på batteriet.
Det var mørkt, og jeg innså alvoret.
Det er noe med kløfter.
De er fryktinngytende. Ikke ment for levende vesener.
Jeg hørte isen som beveget seg og vinden som ulte.
Jeg slo på lyset igjen, for det var ekkelt i mørket.
Jeg følte meg veldig alene.
Og jeg var redd.
Jeg var 25 år gammel. Jeg var i god form.
Jeg var ambisiøs.
Det var min første tur. Jeg ville klatre i hele verden.
Det var ikke... Dette var ikke med i vår plan.
Det må ha vært sent.
Jeg tror jeg tenkte at jeg ikke ville komme meg ut.
Dumt. Dumt.
Dumt. Dumt!
Dumt!
Faen! Faen!
En klatrer må alltid bevare kontrollen.
Mister en den, har en feilet.
Jævla fitte! Jævla, helvetes fitte!
Det var barnslig. Jeg gråt.
Jeg trodde...
Jeg trodde jeg var tøffere enn som så.
DAG FEM
Det ble lysere. Klokka var vel fem.
Jeg begynte å brøle på Simon igjen.
Jeg sto opp, kledde på meg i snøhula og pakket sammen.
Jeg var redd.
Jeg var sikker på at Joe var blitt drept dagen før.
Nå kom jeg til å dø, som en slags hevn.
Men istedenfor å sitte og synes synd på meg selv, -
- ville jeg heller dø på vei ned.
Det ble raskt bratt, så jeg firte meg ned.
På vei ned så jeg isskavlen -
- som jeg hadde firt ham ned over.
Han hadde hengt i løse lufta.
Derfor kunne han ikke få vekten av tauet.
Til min store gru så jeg -
- at ved bunnen av klippen var det en enorm kløft.
Omtrent ti meter bred og tilsynelatende bunnløs.
Han måtte ha stått opp tidlig. Jeg var ekstremt tørst.
Han ville ønsket å finne vann.
Og han ville ønsket å finne meg.
Jeg stoppet. Jeg ropte ned i kløften.
Jeg ropte på Joe flere ganger.
I etterpåklokskapens lys vet jeg -
- at jeg burde gått bort og sett ned i kløften.
For å se hvor han var.
Men for å være ærlig tenkte jeg ikke tanken.
Jeg var overbevist om at han var død.
Jeg var helt sikker på at jeg var alene.
Ingen ville komme for å redde meg.
Jeg var oppdratt katolikk.
Jeg hadde sluttet å tro på Gud.
Jeg hadde lurt på at om det gikk galt, -
- hvis presset ble stort, om jeg ville be til Gud.
Si til ham: "Få meg vekk herfra."
Det falt meg ikke baklengs inn.
Jeg tror virkelig ikke.
Når en dør, dør en. Det kommer ikke mer etterpå.
Det er bare slutt.
Jeg lurte på om jeg kunne klatre ut.
25 meter med isskavl. Umulig, selv i frisk tilstand.
Jeg visste at de var døde.
Men jeg kunne ikke bare stikke av fra leiren.
Jeg kjente bare til fornavnene deres.
Jeg visste ikke hva de het til etternavn.
Jeg tenkte at hvis de hadde falt ned fra fjellet, -
- ville de ligge ved foten av det.
Jeg trodde jeg kunne se dem fra bunnen av isbreen.
Jeg gikk av sted og ville prøve å gå så langt som mulig.
Jeg gikk ned isbreen alene.
Jeg var sikker på at jeg også ville dø.
Det er farlig å krysse en isbre alene.
Det er sprekker i isen som ofte er dekket av snø.
Heldigvis fant jeg sporene våre fra da vi gikk opp.
Da jeg kom ned fra isbreen, -
- forsto jeg at jeg ville klare meg.
Jeg ville overleve.
Jeg kan ikke beskrive hvor fæl den natten var.
Jeg tenkte at det ville bli slik i flere dager.
En må ta avgjørelser.
Selv om de er gale.
Gjør en ikke det, er en ferdig.
Skulle jeg klare meg, -
- var eneste mulighet å fire meg dypere ned i kløften.
Jeg ante ikke hva som ventet.
Jeg håpet at det var en slags utvei -
- i labyrinten av is og snø.
Jeg slet for å ta den avgjørelsen.
Jeg var så redd for å gå dypere ned.
Alternativet var å bli sittende og håpe på bedre tider.
Jeg visste at det var fåfengt.
Jeg ville ikke se ned.
Jeg var redd for at det skulle være tomt.
Jeg lagde ingen knute i enden av tauet.
Var det tomt, ville jeg skli av.
Da ville jeg falle og dø en rask død.
Faen!
Kløften var svær.
Jeg var fysisk utmattet.
Jeg snublet ned morenen, ekstremt tørst.
Masse tanker svirret rundt. Skyld. Bekymring.
Hvordan skulle jeg forklare det til Joes foreldre?
Vennene mine? Richard?
Jeg tenkte at jeg kunne finne på en historie -
- som ville stille meg i et bedre lys.
Jeg tenkte på det en stund.
Det jeg husker best fra tiden i Peru -
- er denne figuren.
Han kom ganske nær før jeg så hvem det var.
Han så fryktelig ut.
Jeg kjente ham ikke igjen.
Jeg spurte hvor Joe var, og han sa at han var død.
Jeg fortalte ham historien på veien til leiren.
Om hvordan alt hadde skjedd.
Han var over hodet ikke...
...bebreidende i forhold til meg eller det jeg hadde gjort.
Jeg må ha firt meg selv 25 meter -
- fra isskruen.
Jeg hadde nådd bunnen på en kløft -
- som var timeglassformet.
Det var ca 50 m til toppen.
Den var omtrent på størrelse med St Paul-katedralen.
Jeg så ned på et lag med snø.
Jeg tenkte, dette er bunnen av kløfta.
15 meter unna var det en skråning som helte oppover.
Øverst strømmet det sol inn av et hull.
En stor solstråle skinte inn.
Dette var utveien.
Jeg husker at jeg var fast bestemt på å klatre opp til hullet.
Jeg begynte å krype bortover på magen.
Så hørte jeg at det ga etter under meg.
Jeg forsto at golvet var hult under.
Jeg var vettskremt.
Jeg lå på et eggeskall.
Raste jeg gjennom, ville jeg aldri komme opp skråningen, -
- og der var utveien.
Jeg tenkte at det er fast nok nå.
Jeg brukte øksa og hoppet opp.
Det gjorde vondt.
Begge beina traff bakken samtidig.
Jeg prøvde å sørge for at den venstre foten traff først.
Men jeg bikket over på det brukne beinet.
Jeg kjente at beinet rørte seg.
Jeg svimte nesten av.
Det var grusomt vondt.
Da jeg kom ut, skinte sola.
Hele verden var kommet tilbake.
Jeg lå på snøen og lo.
Det var en lettelse å komme ut.
Jeg så på isbreen og tenkte: "Du har bare så vidt begynt."
Det er langt, og terrenget er håpløst.
Jeg vurderte å bli sittende.
Jeg hadde vært gjennom mitt livs verste klatretur.
Etterpå er man utslitt i flere dager.
En spiser, drikker og sover.
Der var jeg.
Beinet var brukket, det var vondt, jeg hadde verken vann eller mat.
Og så sto jeg overfor dette. Det er umulig å gjennomføre.
Da tenkte jeg at jeg måtte sette meg håndfaste mål.
Jeg begynte å se meg rundt og tenke:
"Jeg må prøve å komme bort til den sprekken på 20 min."
Klarte jeg det på 18, var jeg hysterisk glad.
Gikk det 22 min, ble jeg veldig lei meg. Det ble en tvangstanke.
Jeg vet ikke hvorfor.
Situasjonen og det jeg måtte gjøre -
- var for stor til å fatte.
Jeg fulgte Simons spor. De gikk på kryss og tvers.
Så sant han ikke lå i et hull, -
- ville sporene føre meg gjennom dette minefeltet.
Jeg var omgitt av enorme fjellvegger.
De får en til å føle seg liten.
En lurer på om onde krefter er ute etter å ta deg.
Det var som når en erter en maur, -
- setter hindringer i veien for den og tramper på den til slutt.
Simons spor blåste igjen.
De var redningen for meg.
Jeg begynte å bli desperat.
Jeg fortsatte å krype i mørket. Det var tåpelig.
Men jeg var redd, og jeg prøvde å se Simons spor.
DAG SEKS
Om morgenen skinte solen. Alle sporene var forsvunnet.
Jeg begynte tidlig.
Nå og da reiste jeg meg opp og så meg rundt.
Så satte jeg meg ned og krøp videre.
Det var masse sprekker ved enden.
En labyrint.
Jeg kom til et punkt der jeg så is og stein.
Det var antakelig jeg som foreslo at vi skulle dra.
Jeg var bekymret for Simon.
Jeg syns det var best å komme vekk fra stedet der det hadde skjedd.
Jeg ville ikke dra straks.
Jeg trengte et par dager til å samle tankene.
Å komme til hektene igjen.
Jeg brukte mye tid på å vaske meg selv.
Det var godt å vaske håret.
Å vaske ansiktet, å barbere meg.
Å få...
...restene av fjellet ut av systemet.
Jeg var så tørst.
En får ikke nok væske i seg av å spise snø.
Jeg så steinene. Jeg visste hvor langt unna de var.
For første gang lurte jeg på om jeg kunne klare avstanden.
Jeg kvittet meg med utstyret.
Jeg visste at jeg ikke kunne krabbe over steinene.
Jeg måtte prøve å hoppe.
Jeg visste jeg ville falle.
Jeg falt for hvert hopp.
Det var som å brekke beinet på nytt hver gang.
Det var ekstremt smertefullt å komme 23 meter.
Jeg kan være ekstremt sta.
Jeg vil det skal gå bra for meg.
Det gjorde det ikke disse dagene.
Jeg satte meg som mål å forsere en steinblokk på 20 minutter.
Når jeg hadde bestemt meg for det, -
- skulle jeg jammen gjennomføre det.
Det hjalp meg.
Når jeg hadde kommet halvveis -
- og ikke orket å fortsette, -
- så jeg på målet som jeg hadde satt meg.
Jeg ville hvile, men samtidig hadde jeg satt meg en tidsfrist.
En kald og pragmatisk del av meg -
- sa at jeg måtte gjøre sånn og sånn for å komme dit.
"Kom igjen. Fortsett."
"Kom deg opp. Gjør det igjen."
Insisterende og klar.
Det var nesten en stemme. En atskilt del av meg som beordret meg videre.
Ubarmhjertig.
Ingen sympati.
Ingen tanke på at jeg var trøtt eller hadde vondt.
Det var veldig rart.
Så en del av meg sa: "Fortsett videre. Ikke hvil mer."
Og en annen -
- så seg rundt og sugde inn inntrykk.
Etter hvert som timene og dagen gikk, ble det mer og mer underlig.
Jeg var ekstremt tørst.
Det fryktelige er at steinene ligger oppå isbreen.
En kan høre vann som renner hele tida.
Jeg prøvde å grave etter vann og lete etter det.
Men jeg fant det ikke.
Lyden av vann drev meg fra vettet.
Jeg var redd for Simon.
Helsen hans. Fingertuppene var frostskadd.
Jeg mente at vi ikke kunne bli der.
Vi forberedte oss på å dra om morgenen.
Jeg falt sammen mellom steinene.
Jeg sov ikke godt. Beinet mitt gjorde grusomt vondt.
For første gang var været klart.
Det verken snødde eller regnet. Jeg så stjernene.
Jeg lå på ryggen en lang stund -
- og så på stjernene.
Jeg hadde en følelse av at jeg hadde ligget der i flere århundrer.
Jeg var blitt en del av steinene og kunne aldri komme videre.
DAG SJU
Solen kom opp og varmet meg.
Jeg ville så gjerne bli liggende.
Lå jeg stille, gjorde det ikke vondt. Det var nære på.
Jeg trodde ikke at jeg ville klare det, og at jeg ville dø.
Jeg godtok det uten videre.
Det var like greit å fortsette, det spilte ingen rolle.
Det føltes så ensomt. Jeg var forlatt.
Den var gjennomgripende.
Jeg krøp ikke fordi jeg ville overleve.
Jeg tror jeg ønsket...
...å være hos noen når jeg døde.
Det var en symbolsk handling -
- for å ta far vel med ham. For å forsone meg med det på et vis.
Jeg drakk flere liter.
Det var som å få drivstoff.
Jeg kjente at jeg ble sterkere.
Jeg tisset på meg.
Jeg likte følelsen. Varmen det ga.
Det var en langsom, men sikker degradering.
Ikke bare fysisk.
Men en selv.
Jeg hadde ingenting. Jeg ga blaffen.
Jeg hadde ingen verdighet. Hva så om jeg var modig eller svak?
Jeg ble nesten ingenting. Det var rart.
Jeg satte meg fremdeles på prøve. 20 minutter hit og dit.
Da så jeg fotavtrykk.
Jeg var sikker på at det var Simon og Richard.
De var like bak meg.
Jeg krøp videre.
Jeg var sikker på at de fulgte etter.
Jeg husker jeg tenkte at de burde komme og hjelpe meg isteden.
Jeg overbeviste meg selv om -
- at de ikke ville gjøre meg forlegen fordi jeg hadde tisset på meg og gråt.
Det varte kanskje en times tid.
Jeg trodde det, men så sprakk plutselig boblen.
Jeg forsto at de ikke var der.
Da raste alt sammen.
Klokken var fire da jeg nådde innsjøen.
I enden av den lå det en morenedam.
Derfra kunne jeg se ned i dalen der leiren lå.
Jeg kunne se teltene.
Da tenkte jeg at jeg kunne klare det.
Men så tenkte jeg:
"Vil det være folk der?"
Det var fire dager siden jeg så Simon.
Da jeg forsto det, tenkte jeg, hvorfor skulle de være der ennå?
Jeg visste at det ble mørkt klokka seks.
Jeg prøvde å skynde meg.
Resten av ettermiddagen -
- var jeg redd for at de skulle være borte.
Jeg hadde ikke fulgt med på været.
Fra kl 16 -
- til kl 18 hadde det forandret seg.
Da jeg så ned i dalen, så jeg bare skyer.
Simon!
Jeg lyttet etter plystring eller et rop.
Jeg hørte ingenting.
Jeg satt der og gråt lenge. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg tenkte på å legge meg i soveposen.
Men det virket tåpelig å ende sine dager i en sovepose.
Jeg ville fortsette.
Du kan dø der nede et sted.
Ikke snu.
Jeg aner ikke hva som skjedde den natten.
Jeg sluttet å se på klokken, og alt falt fra hverandre.
Jeg tror jeg forvillet meg og ikke visste hva jeg holdt på med.
Jeg vet ikke om jeg tenkte på noen.
Noen jeg var glad i eller noe sånt.
En eller annen gang surret en sang rundt i hodet mitt.
Den var av bandet Boney M.
Jeg liker ikke Boney M, egentlig.
Hvem er det?
Den bare fortsatte i flere timer.
Det var fælt. Jeg ville ha den ut av hodet.
Jeg ville tenke på annet.
Jeg tenkte, faen, jeg kommer til å dø til Boney M.
En gang, jeg våknet ikke, -
- jeg kom til bevissthet på et vis.
Det var som å våkne.
Jeg fant meg selv der. Jeg ante ikke hvor jeg var.
Det var mørkt og det snødde. Jeg trodde jeg var på isbreen.
Eller banket opp på en parkeringsplass.
Så ble jeg borte igjen.
Jeg luktet noe.
Det var en skarp lukt.
Det var som luktesalt. Den skar igjennom villelsen.
Jeg var forvirret. Det tok lang tid å forstå hva det betydde.
Jeg trodde det var meg.
Veldig sakte forsto jeg det.
Jeg tenkte at det måtte være latrinen til leiren vår.
Jeg forsto at jeg var nær teltene.
Simon!
Da jeg ropte, trodde jeg det var over.
Så langt gikk det.
Jeg er ikke i stand til å gå lenger.
Det var en tabbe å håpe at de ville være der fremdeles.
Da jeg ropte og de ikke svarte, -
- visste jeg at jeg var død.
Da ingen svarte på ropet...
Det var...
Da mistet jeg noe.
Jeg mistet meg.
Jeg våknet.
Det var en underlig stemning.
Jeg hørte vinden ule utenfor teltet.
Og så hørte jeg noe.
Det gikk opp for meg -
- at det eneste det kunne være, var Joe som ropte.
Men det var umulig, for han var død.
Han døde for tre eller fire dager siden.
Men så hørte jeg det igjen.
Og det hørtes ut som noen som ropte på Simon.
Jeg fikk panikk. Først kunne det ikke være Joe, for han var død.
Og så, hvis det var ham, -
- kom det til å være en fæl ting.
Det kan ikke være menneskelig. Intet menneske -
- kan gjennomgå noe sånt og være utenfor teltet.
Jeg lå der og visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Så våknet Simon.
"Simon!" Det var helt tydelig mitt navn.
Jeg visste øyeblikkelig at det var Joe.
Jeg så meg rundt.
Jeg så noe som fløt.
Simon sprang opp.
Jeg hørte stemmer.
Joe!
Er det deg?
Jeg holdt tilbake, for det føltes ikke som det var et menneske.
Simon!
Vi gikk oppover bekken i retning av ropene.
Kanskje 250 meter utenfor leiren, og der var Joe.
- Simon. - Herregud.
Jeg trodde det ikke før jeg faktisk så ham.
Men det var vanskelig å tro -
- pga nattelyset og forfatningen hans.
Det var ille.
Han var nesten en slags spøkelsesliknende figur.
Jeg måtte klype meg selv i armen -
- for å tro at det virkelig var sant.
- Hjelp meg. - Å, faen, Joe.
Er alt i orden med deg?
Simon...
Han bannet mye.
Mye.
Faen heller, Joe. Løft ham, Richard.
Hold ham, din jævla dust. Løft ham!
Jeg husker at Simon tok tak i skuldrene mine.
At han holdt meg.
Løft beina.
Det husker jeg.
Følelsen av å bli holdt.
Hysj. Du er trygg.
Han takket meg for at jeg prøvde å få ham ned fra fjellet.
For alt jeg hadde gjort fram til...
...da jeg skar over tauet.
Han sa til meg at han ville gjort det samme.
Det var det første han sa til meg.
Før vi hadde gjort noe med ham, -
- spurte han etter buksene sine.
Vi måtte forklare at vi hadde brent dem, og da ble han sint.
Det brakte meg nok tilbake til virkeligheten.
Joe var som han alltid hadde vært.
Joe mistet 1/3 av kroppsvekten på den strabasiøse ferden.
To år og seks operasjoner etter klatret han.
Han klatrer fortsatt.
Simon fikk mye kritikk -
- fra klatrere for at han skar over tauet.
Joe har hele tiden forsvart ham.
Ingen har gjentatt -
- deres ferd til toppen av Siula Grande.